DESCRIPCIÓ DE L’ESPECTACLE
Ghosting, benching, sadfishing… Paraules que maquillen una dolorosa realitat: passen de tu. I així es devia sentir Werther, el personatge de Goethe, en el seu intent de conquerir a Lotte. L’autor alemany es va obrir en canal en aquest blogbuster començant un negoci amb el seu propi dolor. En un món on se’ns imposa “ser diferents i autèntics” constantment, estem comercialitzant les nostres llàgrimes?
Les penes del jove Werther és un espectacle d’estímuls i contrastos a partir de l’obra de Goethe, al voltant de la mercantilització de la tristesa, el feixisme emocional i la identitat com espectacle. Des de quan el dolor s’ha convertit en una font de negoci?
La Mel Salvatierra és actriu i a la fi ha aconseguit el seu desig: fer un monòleg a partir del Werther de Goethe. Tanmateix, el procés d’aquesta obra serà tot un mal de cap. A partir d’una sola actriu, un muntatge frenètic i molt d’humor negre, es serveix un espectacle en forma de neovarietés, farcit de referents millennials com la cultura Emo, els mems trists o Lana del Rey.
Una producció del Teatre Tantarantana. Espectacle resultant del projecte de residència de direcció dins del programa de suport a la creació #fàbricadecreació
NOTES DE L’AUTOR
UN GRAN MOSAIC DE LA TRISTESA CONTEMPORÀNIA.
Les penes del jove Werther forma part de la “trilogia de la condició millennial”, que pretenen ser tres obres d’un marcat estil generacional. A Càndid o l’optimisme, la primera part, vam criticar la pressió social per ser feliç costi el que costi, i ara, amb aquesta segona obra, volia explorar l’altra cara de la moneda: el negoci de la tristesa. Per fer-ho, vaig escollir com a referència el Werther de Goethe. El mateix Goethe, quan tenia 23 anys, va plasmar els seus propis maldecaps en el personatge de Werther, un jove romàntic enamorat d’una dona casada que acaba entrant en una espiral autodestructiva. Werther es va convertir en el suïcida més famós de la història de la literatura i l’obra es va convertir en un autèntic fenomen de masses. L’editorial es va fer rica gràcies a Werther, i la gent va adoptar el seu estil de vestir i va imitar escenes de la seva trista vida. Es van crear fins i tot ventalls, quadres, tasses i altres objectes amb les imatges més impactants de la novel·la. El dolor de Goethe reflectit a les pàgines de Werther es va convertir en una font de riquesa per a moltes persones. Això em va fer reflexionar: avui dia, exposar el nostre malestar s’ha convertit en una manera de guanyar diners?
Està passant una cosa. Hem passat de fotos somrients amb filtre València a mostrar selfies desenfocades amb pijama, tot per demostrar el nostre jo més “autèntic”. Busquem transmetre sinceritat a través de les xarxes socials, però sense adonar-nos que aquesta cultura del “moderneo”, basada en fotos borroses i sèries autoficcionals decadents, no deixa de ser una forma de buscar el nostre jo personal entre la pressió per destacar en el nostre jo públic. I és que exhibir el nostre malestar per les xarxes no és una estratègia tan subversiva com sembla. L’”autenticitat” també s’ha convertit en un producte: no tenir filtres, exhibir la tristesa, revelar que ens sentim com una merda són uns dels aspectes de la performance del consumisme. En l’actualitat, mostrar-se “únic i diferent” resulta extremadament complex. Denunciem la nostra ansietat per demanar ajuda o intercanviem malestar per likes?
Amb tot, no podíem abordar la qüestió de la tristesa i el consumisme sense utilitzar l’humor negre, tan escàs avui en dia. El muntatge està ple d’escenes irreverents que no són aptes per a públics amb pell fina. El gran mosaic de la tristesa contemporània que hem intentat crear és políticament incorrecte, sí, però hem intentat fer-ho des de la humilitat i des del patetisme. Des del patetisme del “pathos” grec. Ens hem rigut de tot i de nosaltres mateixos, sí, amb l’objectiu de generar vincles, que parlem i ens fotem de tot aquest dramón gros que és el nostre dia a dia. Veure com aquesta pressió constant per mostrar-se “diferents” és un malestar compartit.
Ara només queda que patiu aquest espectacle i que, malauradament, entreu a gaudir-lo. O a intentar-ho, almenys. Estem molt tristos i hem fet el que hem pogut per salvar aquest muntatge. Espereu-vos el pitjor. Però, segur?
MIQUEL MAS FIOL, DIRECTOR
AUTOR I DIRECTOR
INFORMACIÓ
CONTACTE
Àfrica Estríngana
distribucio@tantarantana.com
934417022
Descarrega't el material de premsa
CALENDARI DE BOLOS
8 i 9 de febrer de 2024 – TEMPORADA ALTA LLATINOAMÈRICA – BUENOS ARIES, TIMBRE 4 (SALA MÉJICO).
11 i 12 de febrer de 2024 – TEMPORADA ALTA LLATINOAMÈRICA – MONTEVIDEO, SALA VERDI.
15 i 16 de febrer de 2024 – TEMPORADA ALTA LLATINOAMÈRICA – LIMA, ALIANZA FRANCESA.
4 de març de 2024 – INSOMNIA II. TEATRE BORRÀS
12 d’abril de 2024 – DIVENDRES FAVES TENDRES. TEATRE PRINCIPAL DE TERRASSA
IDIOMA I DURADA
ESPECTACLE EN CATALÀ | DURADA 80′
FITXA ARTÍSTICA
PRODUCCIÓ
TANTARANTANA
AUTORIA I DIRECCIÓ
MIQUEL MAS FIOL
AJUDANTIA DE DIRECCIÓ
LLUÍS OLIVER
INTERPRETACIÓ
MEL SALVATIERRA
DISSENY D’ESCENOGRAFIA I IL·LUMINACIÓ
ISABEL JOANIQUET
DISSENY DE VESTUARI
JÚLIA LÓPEZ I MELIÀ
DISSENY DE VISUALS
BERTA GALVANY
ASSESSORAMENT DE COS
CARME MILÁN
EN PRÀCTIQUES
MAR BERLANGA
COMUNICACIÓ I XXSS
CRISTINA RODA
PREMSA I ACCESSIBILITAT
ANA CANDELA
DISSENY GRÀFIC I AUDIOVISUAL
ALEXANNDRA GARCÍA
DISTRIBUCIÓ
ÀFRICA ESTRÍNGANA
FOTOGRAFIES
ROSER BLANCH
DESCRIPCIÓ DEL PROJECTE
Aquesta 30a temporada presentem un nou projecte com a Fàbrica de creació: la RESIDÈNCIA DE DIRECCIÓ. Un projecte d’especialització en direcció escènica que permet la direcció de dues produccions durant dues temporades consecutives.